"Migration & Law" – рецензований науково-практичний журнал про міграційне право та пов’язані з міграцією явища, у тому числі соціологічні, політичні, економічні, державного управління.
Цифрові технології в управлінні міграційними процесами: проблеми легітимності та захисту прав людини
Розділ: Статті Ключові слова: цифровізація, міграційна політика, електронна ідентифікація, легітимність, публічне управління, права людини У статті здійснено комплексне теоретико-правове дослідження використання цифрових технологій у сфері управління міграційними процесами в умовах сучасної трансформації публічного управління. Обґрунтовано, що цифровізація, охоплюючи електронну ідентифікацію, публічні електронні реєстри, мобільні цифрові рішення та системи штучного інтелекту, істотно підвищує ефективність, оперативність і доступність адміністративних послуг, водночас трансформуючи зміст реалізації прав і свобод людини. Встановлено, що поряд із позитивними ефектами цифрових інновацій виникає комплекс правових та етичних викликів, зокрема ризики порушення права на приватність, дискримінації внаслідок алгоритмічних рішень, недостатньої прозорості функціонування цифрових систем і обмежених можливостей їх оскарження. Проаналізовано міжнародно-правові та національні стандарти регулювання цифрових технологій у міграційній сфері, зокрема акти у сфері прав людини та захисту персональних даних, що формують основу легітимного використання цифрових інструментів. Доведено, що ефективність цифровізації значною мірою залежить від належної правової легітимації, яка передбачає відповідність принципам верховенства права, пропорційності, недискримінації та забезпечення належного балансу між інтересами державної безпеки і правами людини. Особливу увагу приділено проблемі легітимності цифрових рішень у публічному управлінні, яка визначається не лише формальною законністю, а й рівнем довіри до державних інституцій, прозорістю алгоритмічних процесів та інклюзивністю цифрових сервісів. Визначено, що використання штучного інтелекту у сфері міграції потребує впровадження ефективних механізмів контролю, підзвітності та можливості оскарження рішень, прийнятих автоматизованими системами. Узагальнено, що цифровізація міграційного управління має амбівалентний характер, поєднуючи потенціал розширення доступу до прав і послуг із ризиками надмірного контролю та втручання у приватне життя. Обґрунтовано необхідність формування комплексного, міждисциплінарного та людиноцентричного підходу до розвитку цифрових рішень у міграційній сфері, який забезпечує інтеграцію технологічних інновацій із правовими та етичними стандартами, що є ключовою умовою забезпечення їх легітимності та ефективності.
Авторське право (c) 2026 Андрущенко Олеся (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Відмежування контрабанди товарів від суміжних кримінальних правопорушень
Розділ: Статті Ключові слова: контрабанда, товари, підакцизні товари, лісоматеріали, наркотичні засоби, кримінально-правова охорона, об’єкт кримінального правопорушення, предмет кримінального правопорушення У статті розглянуто актуальні проблеми відмежування контрабанди товарів від суміжних кримінальних правопорушень у світлі останніх змін до кримінального законодавства України 2023 року. Проведено комплексний аналіз оновлених норм статей 201, 201-1, 201-3, 201-4 та 305 КК України, що регламентують кримінальну відповідальність за контрабанду окремих категорій предметів і товарів. Досліджено об’єктивні та суб’єктивні елементи складів кримінальних правопорушень. Визначено, що ключовими ознаками диференціації є: характер об’єкта кримінально-правової охорони (суспільна безпека, економічні інтереси держави, охорона природних ресурсів та здоров’я населення), специфіка предмета контрабанди (культурні цінності, зброя, лісоматеріали, підакцизні товари, інші товари цивільного обігу), а також масштаб протиправного переміщення (значний, великий або особливо великий розмір). Порівняльний аналіз об’єктивних та суб’єктивних сторін різних складів контрабанди засвідчує подібність способів вчинення та умисної форми вини, проте різниця в конструкції об’єкта та предмета визначає правову самостійність кожного складу. Встановлені критерії відмежування контрабанди дозволяють забезпечити узгодженість застосування кримінального закону, уникнути подвійної кваліфікації та сприяють ефективній охороні суспільних, державних та економічних інтересів України.
Авторське право (c) 2026 Чумак Віталій (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Трансформація муніципально-правових механізмів розвитку людського потенціалу в контексті міграційних викликів та демографічної кризи в Україні
Розділ: Статті Ключові слова: муніципальна правосуб’єктність, людський потенціал, права людини, територіальна громада, міграційні виклики, демографічна криза, національна та муніципальна безпека У статті досліджено напрямки трансформації муніципально-правових механізмів в Україні, спрямованих на збереження та якісне відтворення людського потенціалу в умовах екзистенційних загроз, спричинених повномасштабною збройною агресією. Автор акцентує увагу на тому, що системне ослаблення людського потенціалу в Україні внаслідок війни, масштабних міграційних хвиль та демографічної деградації стає ключовим викликом для інституційної спроможності та довгострокової стійкості держави. Концептуальне обґрунтування та розробка стратегічних напрямів трансформації муніципально-правових механізмів, спрямованих на збереження та розвиток людського потенціалу в Україні, є нині доволі важливим завданням. Це передбачає перехід від декларативного державного менеджменту до реалізації повноцінної правосуб’єктності, перш за все, муніципальної влади у сфері демографічної та міграційної безпеки. Основний акцент зміщується на створення муніципально-правових гарантій для репатріації та соціальної інклюзії в умовах екзистенційних міграційних викликів, що загрожують самому існуванню українського соціуму. Запропоновано комплексну модель муніципально-правових механізмів, що структурується за трьома стратегічними векторами: безпекової життєстійкості та здоров’я, освіченості, матеріального добробуту. В свою чергу вектор безпекової життєстійкості та здоров’я, має бути сфокусований на розбудові інклюзивного муніципального середовища у короткостроковій, середньостроковій та довгостроковій перспективі. Обґрунтовано перехід до проактивної моделі муніципальної безпеки, що базується на технологічній самодостатності, інституційно-правовій спроможності територіальних громад в Україні та їх націоцентричній ідентичності. У короткостроковій перспективі за вектором безпекової життєстійкості та здоров’я пріоритет має бути спрямований на забезпечення ресурсної автономії об’єктів життєзабезпечення через нормативне закріплення локальних децентралізованих енергосистем та формування адаптивних медичних хабів. Окрему увагу приділено муніципальній кіберстійкості як обов’язковій умові захищеності критичної інформаційно-комунікаційної інфраструктури громад. У середньостроковій перспективі пропонується впровадження архітектоніки постійної готовності. Вона передбачає імперативність муніципальних будівельних стандартів щодо створення інклюзивних просторів подвійного призначення, інтеграцію систем екологічного моніторингу в мережу раннього оповіщення про терористичні загрози та інституціоналізацію моделі випереджального реагування. Основою вказаної трансформації визначено конвергенцію цифрових технологій, децентралізованої інфраструктури та оновленого муніципального законодавства, що перетворює місцеве самоврядування на ключового модератора муніципальної та національної безпеки. Доведено, що формування стійкої націоцентричної ідентичності є не лише ідеологічним завданням, а критичною муніципально-правовою передумовою для перетворення людського потенціалу на головний драйвер системної стійкості громад.
Авторське право (c) 2026 Демиденко Володимир (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Система адміністративних деліктів та кримінальних правопорушень у прикордонній сфері
Розділ: Статті Ключові слова: система правопорушень, деліктологія, адміністративні делікти, прикордонна сфера, правопорядок, прикордонна безпека, кримінальні правопорушення У статті критично проаналізовано існуючі доктринальні та законодавчі підходи до систематизації правопорушень у прикордонній сфері України. Запропоновано Систематизацію порушень законодавства України про державний кордон здійснювати за родовим об’єктом правопорушень у прикордонній сфері, яким варто вважати суспільні відносини, що забезпечують встановлений і врегульований законодавством про державний кордон збалансований стан захищеності від зовнішніх і внутрішніх загроз охоронюваних інтересів людини, суспільства й держави (прикордонну безпеку держави). Він слугує основною сполучною ознакою адміністративних правопорушень і злочинів у прикордонній сфері. Їх відмежовувальні ознаки варто виявляти під час кваліфікації окремо взятого злочину чи адміністративного правопорушення, якими є суб’єктивні ознаки. Саме через сукупність цих суспільних відносин запропоновано здійснювати систематизацію та групування досліджуваних діянь. Аргументовано, що зазначений родовий об’єкт не є характерним для злочинів, передбачених ст.ст. 333 і 334 КК, тому вони не можуть буд віднесені до злочинів у прикордонній сфері України.
Авторське право (c) 2026 Курилюк Юрій (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Система протидії домашньому насильству: національний та міжнародний вимір
Розділ: Статті Ключові слова: домашнє насильство, потерпілі, криміналізація домашнього насильства, національне законодавство, міжнародне законодавство, протидія домашньому насильству, правоохоронні органи У статті розглянуто проблему домашнього насильства як одну з найбільш складних і суспільно небезпечних форм порушення прав людини, що поєднує в собі як кримінально-правові, так і соціальні, психологічні та культурні аспекти. Визначено, що особливість цього явища полягають у його високому рівні латентності, адже значна частина випадків насильства залишається поза офіційною статистикою через страх постраждалих осіб, економічну залежність від кривдника, недовіру до правоохоронних органів, а також суспільні стереотипи щодо «приватності» сімейних відносин. Домашнє насильство проявляється у фізичній, психологічній, сексуальній та економічній формах, кожна з яких завдає тривалої шкоди фізичному й психічному здоров’ю потерпілих осіб. Особливо небезпечним є системний характер такого насильства, що супроводжується контролем, залякуванням та ізоляцією жертви, поступово позбавляючи її можливості самостійно захищати свої права та інтереси. Внаслідок цього домашнє насильство нерідко стає чинником вторинної віктимізації та призводить до повторюваності кримінально протиправної поведінки. Психоемоційне виснаження населення, травматичний досвід війни, вимушене переміщення, втрата роботи та житла, а також загальна нестабільність соціально-економічних умов сприяють зростанню рівня конфліктності в сім’ях і підвищенню ризику вчинення насильницьких дій. Війна посилює вже наявні дисбаланси влади в сімейних відносинах і створює додаткові бар’єри для своєчасного виявлення та припинення домашнього насильства. Серйозною проблемою залишається недостатня ефективність механізмів раннього реагування та захисту постраждалих осіб. Незважаючи на наявність спеціального законодавства та криміналізацію домашнього насильства, на практиці потерпілі часто стикаються з формальним підходом з боку уповноважених органів, складністю доведення систематичності насильства, а також обмеженим доступом до соціальних і психологічних послуг, особливо в сільській місцевості або на територіях, наближених до зони бойових дій. Окремої уваги потребує проблема домашнього насильства щодо вразливих категорій осіб – дітей, людей похилого віку та осіб з інвалідністю.
Авторське право (c) 2026 Рощина Інна (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Юридична архітектоніка адміністративно-юрисдикційної діяльності Державної прикордонної служби України
Розділ: Статті Ключові слова: адміністративно-юрисдикційна діяльність, Державна прикордонна служба України, юридична архітектоніка, деліктний компонент, міграційний компонент, реадмісійний компонент, забезпечувально-процесуальний компонент, адміністративні правопорушення, запобігання правопорушенням Стаття присвячена дослідженню адміністративно-юрисдикційної діяльності Державної прикордонної служби України (ДПСУ) та формуванню її концептуальної моделі через категорію юридичної архітектоніки. У роботі обґрунтовується доцільність використання поняття «юридична архітектоніка адміністративно-юрисдикційної діяльності ДПСУ» як методологічної конструкції, що дозволяє системно відобразити структуру, функціональне призначення та взаємозв’язок основних напрямів адміністративно-юрисдикційної діяльності прикордонного відомства. На основі аналізу норм адміністративного законодавства, наукових підходів та практики діяльності органів охорони державного кордону запропоновано розглядати адміністративно-юрисдикційну діяльність ДПСУ як врегульовану нормами адміністративного права діяльність уповноважених посадових осіб органів охорони державного кордону щодо розгляду та вирішення адміністративно-правових спорів та інших індивідуальних адміністративних справ, провадження у справах про адміністративні правопорушення, розгляду звернень фізичних і юридичних осіб, застосування адміністративно-процесуальних заходів забезпечувального характеру, реалізації адміністративно-правових заходів міграційного контролю та виконання міжнародних зобов’язань України у сфері реадмісії осіб. У межах дослідження сформовано структурну модель юридичної архітектоніки адміністративно-юрисдикційної діяльності ДПСУ, що включає п’ять взаємопов’язаних компонентів: деліктний, міграційний, реадмісійний, претензійно-правовий та забезпечувально-процесуальний. Деліктний компонент пов’язаний із виявленням адміністративних правопорушень у прикордонній сфері, їх документуванням, розглядом справ та притягненням винних осіб до адміністративної відповідальності. Міграційний компонент охоплює реалізацію повноважень щодо застосування адміністративно-правових заходів контролю за перебуванням іноземців та осіб без громадянства. Реадмісійний компонент відображає міжнародно-правовий вимір діяльності ДПСУ та пов’язаний із реалізацією процедур приймання і передачі осіб відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію. Претензійно-правовий компонент забезпечує реалізацію права осіб на звернення та адміністративне оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб органів охорони державного кордону. Забезпечувально-процесуальний компонент охоплює застосування передбачених законодавством заходів адміністративно-процесуального примусу, спрямованих на забезпечення належного перебігу адміністративного провадження. У статті обґрунтовано, що зазначені компоненти утворюють функціонально диференційовану, але системно інтегровану модель адміністративно-юрисдикційної діяльності Державної прикордонної служби України, у межах якої поєднуються механізми адміністративної відповідальності, міграційного контролю, міжнародного співробітництва у сфері реадмісії та гарантій адміністративного захисту прав осіб.
Авторське право (c) 2026 Кушнір Ярослав (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Аналіз публічної політики регулювання міграційних процесів як інструмент подолання демографічних загроз національній безпеці
Розділ: Статті Ключові слова: міграційна політика, міграційні процеси, публічна політика, національна безпека, державне регулювання міграції, інструменти публічного управління, демографічні загрози, людський капітал, сталий розвиток У статі здійснено комплексний аналіз механізмів публічної політики, спрямованих на регулювання міграційних переміщень в умовах сучасних безпекових викликів. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю пошуку дієвих інструментів збереження людського капіталу України в умовах повномасштабної агресії а загострення демографічної кризи. Наукова новизна роботи полягає у систематизації інструментарію державного впливу на міграційні наміри населення через призму чотирьох рівнів: нормативно-адміністративного, фінансово-економічного, інституційного та інформаційного. У статті наведено світові практики селективного залучення фахівців (досвід Канади, Грузії) та стратегії репатріації (досвід Ірландії), що дозволило визначити межі та можливості їх адаптації до національного контексту. Особлива увага приділена «цифровій стійкості» української моделі управління міграцією. Висвітлено роль застосунку «Дія» як інструменту безперервної дистанційної взаємодії держави з громадянами за кордоном, що є превентивним засобом проти втрати національної ідентичності. Проаналізовано економічні програми («еОселя», грантова підтримка бізнесу) як ключові елементи фінансово-економічного механізму, що формують передумови для повернення мігрантів у поствоєнний період. Доведено, що стратегічне планування у цій сфері має трансформуватися від реактивного адміністрування до проактивного моделювання на основі Big Data та чітких показників ефективності (KPI). Обґрунтовано необхідність переходу до міжвідомчої координації (модель «Inter-agency task force»), що дозволить об’єднати зусилля різних гілок влади навколо ідеї формування довгострокової публічної цінності. Запропоновані рекомендації щодо вдосконалення стратегічного планування спрямовані на посилення інституційної спроможності держави у забезпеченні національної безпеки та сталого демографічного розвитку.
Авторське право (c) 2026 Поступна Олена (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Acquis Schengen на шляху європейської інтеграції України
Розділ: Статті Ключові слова: євроінтеграція, міжнародне право, право ЄС, інтегроване управління кордонами, Шенгенський простір, Acquis Schengen, перетинання державного кордону У статті окреслюється стратегічне бачення, основні принципи, цілі, інституційні механізми та орієнтовну напрям Шенгенського плану дій України на її шляху набуття повноправного членства в Європейському Союзі. Визначено, що імплементація в Україні системи шенгенського управління потребує залучення представників профільних міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та експертного середовища. Для визначення стратегічного бачення, основних принципів, цілей, інституційних механізмів має бути затверджена Рамкова основа Шенгенського плану дій для України. Встановлено, що доцільно організовувати роботу міжвідомчих експертних робочих груп за сферами регулювання Acquis Schengen (прикордонний контроль, візова політика, міграція та притулок, поліцейська співпраця, судове співробітництво, Шенгенська інформаційна система, захист персональних даних), з обов’язковим залученням експертів від інституцій Європейського Союзу.
Авторське право (c) 2026 Нікіфоренко Володимир, Олійник Світлана (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Залучення громадських формувань до оперативно-розшукової діяльності Державної прикордонної служби України: сучасний стан і перспективи розвитку
Розділ: Статті Ключові слова: оперативно-розшукова діяльність, Державна прикордонна служба України, державний кордон, громадські формування, місцеве населення, національна безпека, воєнний стан У статті досліджено участь місцевого населення у сприянні здійсненню оперативно-розшукової діяльності оперативними підрозділами Державної прикордонної служби України. Обґрунтовано, що в умовах збройної агресії проти України та дії правового режиму воєнного стану взаємодія прикордонних підрозділів із громадськістю набуває особливого значення як елемент забезпечення національної безпеки та захисту державного кордону. Проаналізовано нормативно-правову базу, яка регламентує участь громадян і громадських формувань в охороні державного кордону, зокрема положення законів України та відомчих інструкцій. З’ясовано, що чинне законодавство створює лише загальні рамки такої участі та не забезпечує належного механізму залучення громадськості до виконання завдань оперативно-розшукової діяльності. На підставі статистичних даних Адміністрації Державної прикордонної служби України встановлено тенденцію до скорочення кількості активних громадських формувань у прикордонних регіонах, що зумовлено мобілізаційними процесами, окупацією окремих територій та залученням членів формувань до складу сил оборони. Доведено наявність нереалізованого потенціалу громадських формувань у сфері оперативно-розшукового забезпечення охорони державного кордону. Набула подальшого розвитку класифікація громадських формувань, що беруть участь в охороні державного кордону, за характером завдань, напрямом діяльності, складом, обсягом повноважень та формами взаємодії з підрозділами Державної прикордонної служби. Наголошено на доцільності інституціоналізації участі місцевого населення, ветеранів Державної прикордонної служби та учасників бойових дій у сприянні оперативно-розшуковій діяльності, а також на необхідності удосконалення системи морального й матеріального стимулювання такої співпраці.
Авторське право (c) 2026 Олександр Денисюк (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Об’єктивна сторона контрабанди товарів: доктринальні підходи та судова практика
Розділ: Статті Ключові слова: контрабанда, об’єктивна сторона, митний контроль, закінчене кримінальне правопорушення, замах на контрабанду, добровільна відмова У статті досліджується об’єктивна сторона контрабанди товарів як елемент складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 201-3 Кримінального кодексу України. Проаналізовано доктринальні підходи до визначення об’єктивної сторони та її ознак, а також правове регулювання в контексті чинного законодавства. Особлива увага приділена моменту закінчення контрабанди товарів та умовам добровільної відмови від протиправного наміру. На підставі аналізу судової практики визначено конкретні способи здійснення контрабанди товарів та механізми приховування предметів від митного контролю. Встановлено, що переміщення товарів у значному або великому розмірі є критерієм закінчення кримінального правопорушення, а недоведення діяння до кінця з обставин, що не залежать від волі особи, кваліфікується як замах на контрабанду товарів. Визначено, що прив’язка моменту закінчення контрабанди товарів до фактичного перетину митного кордону при вивезенні товарів ускладнює боротьбу з цим кримінальним правопорушенням, тоді як під час ввезення на територію України закінчена контрабанда фіксується після проходження митного контролю, що зменшує ризик пом’якшення кваліфікації діяння як замаху. Результати дослідження підкреслюють значущість об’єктивної сторони для кваліфікації контрабанди товарів, визначення моменту закінчення кримінального правопорушення та призначення відповідного покарання, а також обґрунтовують необхідність удосконалення законодавчого регулювання для підвищення ефективності протидії незаконному переміщенню товарів через митний кордон України.
Авторське право (c) 2026 Віталій Чумак (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Уразливий стан як предмет доказування у кримінальних провадженнях за фактами торгівлі людьми (за матеріалами судової практики)
Розділ: Статті Ключові слова: уразливий стан, торгівля людьми, спосіб вчинення, докази, підтвердження, судова практика У статті розглядаються питання встановлення та доведення вразливого стану жертв торгівлі людьми, що виникають у практиці органів досудового розслідування та суду. Така особливість жертви, як вразливий стан у кримінальному провадженні зазначеної категорії, впливає на визначення способу вчинення злочину торгівлі людьми. Досліджена судова практика свідчить, що саме використання вразливого стану особи є найпоширенішим способом вчинення цього кримінального правопорушення. Фактори, що зумовлюють вразливий стан потерпілого, можуть відрізнятися залежно від конкретних обставин справи. Зокрема, той чи інший вид експлуатації (сексуальна, трудова, залучення до жебрацтва) зазвичай спрямований на певну категорію потерпілих, вразливість яких зумовлена різними факторами соціального чи фізіологічного характеру. Досліджена судова практика показала, що більшість випадків торгівлі людьми пов’язана із сексуальною експлуатацією, а більшість потерпілих перебуває у вразливому стані, зумовленому різними соціальними факторами. Поняття «уразливий стан» є оціночним, а законодавче визначення такого стану містить лише орієнтири для його оцінки, яку здійснюють слідчий, прокурор та суд у рамках конкретного кримінального провадження. Наведені в статті приклади стосуються різних форм експлуатації, щоб відобразити різні ситуації, в яких суд оцінює вразливий стан потерпілої особи, а також встановлює факт того, що обвинувачений знав про такий стан і використовував його у своїх цілях. Доведення цих фактів має ґрунтуватися на відповідній доказовій базі. У статті також наводяться приклади відповідних доказів, які можуть бути корисними для практиків під час досудового розслідування та судового розгляду у кримінальних провадженнях за фактами торгівлі людьми. До них належать матеріали негласних слідчих (розшукових) дій, висновки експертів, медичні документи та інші докази, які суд бере до уваги у таких справах.
Авторське право (c) 2026 Андрій Орлеан, Ігор Пилипенко (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Нормативне відмежування незаконного переправлення осіб через державний кордон України від суміжних кримінальних правопорушень
Розділ: Статті Ключові слова: кримінальна відповідальність, суміжні кримінальні правопорушення, відмежування кримінальних правопорушень, незаконне переправлення осіб, державний кордон, організатор, воєнний стан Статтю присвячено аналізу особливостей нормативного відмежування складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 332 КК України, від суміжних складів кримінальних правопорушень. Актуальність дослідження зумовлена наявністю у правозастосовній практиці проблем кваліфікації діянь, пов’язаних з організацією незаконного переправлення осіб через державний кордон України, що обумовлено близькістю об’єктивних і суб’єктивних ознак суміжних складів, а також неоднозначністю їх нормативного закріплення. У роботі здійснено системне дослідження елементів складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 332 КК України, з акцентом на об’єкт, об’єктивну сторону, суб’єкт і суб’єктивну сторону, а також визначено ключові критерії його відмежування від суміжних складів кримінальних правопорушень, зокрема передбачених статтями 149, 332-1, 332-2, 358 та іншими нормами КК України. Особливу увагу приділено розкриттю змісту таких ознак, як спосіб вчинення діяння, мета та мотив злочинної поведінки, форма вини, а так само характер суспільно небезпечних наслідків. Підкреслено, що незаконне переправлення осіб через державний кордон має самостійний безпосередній об’єкт і не охоплює випадки незаконного перетинання державного кордону без спеціальної мети заподіяння шкоди інтересам держави, що передбачає адміністративну відповідальність. Окремо розглянуто питання кваліфікації у разі поєднання переправлення з експлуатацією осіб, підробленням документів або корупційними діяннями, що потребує застосування правил сукупності кримінальних правопорушень. Зроблено висновок, що ефективне правозастосування статті 332 КК України можливе лише за умови комплексного врахування об’єктивних і суб’єктивних ознак складу правопорушення та чіткого дотримання критеріїв його відмежування від суміжних складів, що має принципове значення для єдності судової практики та забезпечення законності у кримінальному праві.
Авторське право (c) 2025 Сергій Шехтер (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Негласні слідчі (розшукові) дії в системі судового контролю: аналіз судової практики і перспективи реформування з урахуванням досвіду Державної прикордонної служби України
Розділ: Статті Ключові слова: негласні слідчі (розшукові) дії, судовий контроль, судова практика, допустимість доказів, права людини, пропорційність, ЄСПЛ, Державна прикордонна служба України, воєнний стан Стаття присвячена аналізу правової природи негласних слідчих (розшукових) дій (НСРД) у системі судового контролю та виявленню ключових проблем їх застосування. Наголошується, що судовий контроль є основним гарантом легітимності та пропорційності втручання у приватне життя, зокрема у сферу комунікацій, житла й персональних даних. Статистичні дані свідчать про дисбаланс між високим рівнем задоволення клопотань і низькою доказовою результативністю їх використання, що підтверджує формалізацію судового контролю. У дослідженні розмежовуються інститути оперативно-розшукових заходів і НСРД, розкривається їх процесуальна природа та значення у кримінальному провадженні, а також розглянуто досвід Державної прикордонної служби України в цій сфері. Приділено увагу практиці Верховного Суду, яка визначає критерії допустимості доказів, отриманих у результаті НСРД. Водночас аналізуються проблеми вмотивованості клопотань, формалізму під час їх розгляду та обмеженості доступу сторони захисту до процесуальних документів. У статті розглядається практика Європейського суду з прав людини, що встановила стандарти законності, пропорційності, ефективності судового контролю та заборони надмірного втручання. Застосування цих стандартів у національній правовій системі розглядається як необхідна умова реального, а не декларативного захисту прав особи. Зроблено висновок про потребу реформування інституту НСРД шляхом підвищення якості судових рішень, запровадження механізму повідомлення особи про втручання після усунення ризиків розслідування, розширення процесуальних прав сторони захисту та вдосконалення гарантій пропорційності. Такий підхід дозволить забезпечити винятковий характер НСРД і зберегти баланс між інтересами держави у протидії злочинності й правами людини.
Авторське право (c) 2025 Сергій Халимон, Ольга Ващук, Назар Бережанський (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Кримінально-правова охорона територіальної цілісності України: трансформації законодавства після 2014 року з урахуванням міжнародних стандартів
Розділ: Статті Ключові слова: державний кордон, територіальна цілісність, державний суверенітет, злочин агресії, акт агресії, кримінально-правова охорона, міжнародні стандарти, кримінально-правова політика, національна безпека, Україна У статті досліджено охорону територіальної цілісності України в умовах збройної агресії російської федерації та активної імплементації міжнародних стандартів кримінальної відповідальності. Визначено, що після 2014 року відбувся системний перегляд кримінального законодавства у сфері захисту суверенітету й територіальної цілісності, що зумовило формування нового безпекового вектора кримінально-правової політики держави. Проаналізовано положення міжнародних актів, насамперед Статуту Організації Об’єднаних Націй, Заключного акта Наради з безпеки та співпраці в Європі, Римського статуту Міжнародного кримінального суду 1998 року, які закріплюють принципи непорушності державних кордонів та визначають поняття злочину агресії. Наголошено, що ратифікація Римського статуту 21 серпня 2024 року стала ключовим етапом інтеграції України у систему міжнародного кримінального правосуддя, підтвердила готовність держави визнавати юрисдикцію Міжнародного кримінального суду (МКС) та сприяла гармонізації національного законодавства з міжнародними стандартами. Зазначено, що попри наявність спільних рис, злочин агресії у міжнародному праві має ширший зміст, охоплюючи аспекти міжнародної відповідальності держав, тоді як у кримінальному праві України він фокусується на захисті суверенітету та основ національної безпеки. Доведено, що ефективна імплементація міжнародних стандартів потребує створення дієвого механізму комплементарності між національною юрисдикцією та МКС, що передбачає внесення змін насамперед до Кримінального процесуального кодексу України з метою визначення процедур співпраці у справах, пов’язаних зі злочинами агресії та посягання на територіальну цілісність. У підсумку зроблено висновок, що кримінально-правова охорона територіальної цілісності України перебуває на етапі якісного оновлення: відбулася переорієнтація від внутрішньодержавного до інтегрованого підходу, заснованого на принципах міжнародного кримінального права. Така еволюція сприяє зміцненню національної безпеки та підвищенню міжнародної легітимності української державності.
Авторське право (c) 2025 Марія Красій (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Генеза конституційно-правових основ співробітництва України з країнами ЄС щодо переміщених осіб з України
Розділ: Статті Ключові слова: європейська система притулку, тимчасовий захист, права людини Проблеми правового регулювання вимушеної міграції та забезпечення реалізації прав осіб вимушено переміщених осіб завжди турбували міжнародне співтовариство. Особливої актуальності вони набули 24 лютого 2022 р., коли мільйони людей, ряту ючи життя, вимушені були залишити територію України. Імплементаційним рішен ням Рада ЄС 04.03.2022 ввела в дію Директиву Ради ЄС № 2001/55/ЄС від 20.07.2001 про мінімальні стандарти для надання тимчасового захисту у випадку масового при пливу переміщених осіб та про заходи, що сприяють збалансованості зусиль між державами-членами щодо прийому таких осіб та вирішення наслідків щодо цього. У статті розглянуто становлення інституту тимчасового захисту та ґенези конститу ційно-правових основ співробітництва України з країнами Європейського Союзу щодо переміщених осіб з України. Підкреслено, що з метою удосконалення законодавства, що регулює співробітництво України з країнами-членами ЄС щодо правового статусу осіб з тимчасовим захистом в ЄС важливе значення має дослідження особливостей ґе нези та становлення інституту тимчасового захисту на різних історичних етапах. На основі аналізу джерел права та нормативно-правові акти певного історичного періо ду виокремлено три його основні напрями: перший – це ґенеза системи міжнародного захисту біженців та осіб, які шукають притулок, на універсальному рівні; другий – становлення системи міжнародного захисту біженців та осіб, які шукають притулок, України з країнами ЄС щодо переміщених осіб з України. На основі аналізу норматив но-правових актів ЄС, зокрема Директиви Ради ЄС № 2001/55/ЄС про мінімальні стан дарти надання тимчасового захисту у випадках масового припливу переміщених осіб та про заходи підтримки балансу у зусиллях держав-членів у зв’язку з прийомом та наслідками такого прийому від 20.07.2001 та Рішенням Ради ЄС 04.03.2022, а також законодавства держав-членів ЄС, досліджено особливості отримання тимчасового захисту вимушено переміщеними особами з України у зв’язку з військовою агресією російсь кої федерації.
Авторське право (c) 2023 Васечко Володимир (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Кримінальна відповідальність за міграційне шахрайство: національне та міжнародне законодавство
Розділ: Статті Ключові слова: міграція, шахрайство, кримінальна відповідальність, обман, зловживання довірою, схеми обману при працевлаштуванні Однією з ключових засад вітчизняної зовнішньої політики є забезпечення інтеграції України в європейський політичний, економічний, правовий простір з метою набут тя членства в Європейському Союзі. З цією метою влада в нашій країні ратифікува ла міжнародні договори й приймала низку законів, які як і у довоєнний період, так і під час військового стану суттєво знижують рівень правопорушень у сфері торгівлі людьми, оскільки з початку війни за кордоном опинилися мільйони українців та ра зом із тимчасовим захистом біженці отримали доступ до ринку праці в європейських країнах. На сучасному етапі державотворення міграція стала елементом переміщення людей у багатьох країнах світу, оскільки міграційна політика в європейських країнах є важливим чинником забезпечення національної безпеки держав Європейського союзу і міграційні процеси потребують постійного і належного контролю з боку ор ганів державної влади. В умовах зміцнення в Україні як демократичній, соціальній, правовій державі інститутів громадянського суспільства важливого значення набу ває дослідження проблематики законодавчого забезпечення в ній прав і свобод лю дини і громадянина, серед яких особливе місце займає право на свободу пересування. та примарним заробітком. Трудова міграція є швидким і популярним способом заро бити значну суму грошей, але ця легкодоступність заробітку має й інший бік – шахрай ство, яке, є дуже розповсюдженим явищем на ринку трудової міграції та починається воно від пропозицій нелегального працевлаштування за кордоном, а закінчується іноді справжнім трудовим рабством. Виникають проблемні ситуації замовчування випадків дискримінації за кордоном, оскільки пов’язана з недостатньою поінформо ваністю наших співвітчизників щодо своїх прав і механізмів їх захисту, оскільки опи няючись у таких ситуаціях, люди не знають, куди звертатися по допомогу або страх втратити роботу, адже більшість є саме трудовими мігрантами і розповсюдження з боку роботодавців негативної інформації про них може привести до втрати роботи. Можна окреслити декілька груп ризиків відносно осіб, які потенційно більш схильні до потрапляння у шахрайські схеми. По-перше, особи, які погоджуються на нелегаль ний виїзд для роботи за кордоном, оскільки спрацьовує обіцянка вищої заробітної плати, адже роботодавець не сплачує податки за працівника.
Авторське право (c) 2023 Кришевич Ольга, Рощина Інна (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Феномен соціальної адаптації вимушених українських мігрантів у країнах Східної Європи: деякі моделі, механізми регулювання
Розділ: Статті Ключові слова: тимчасовий захист, вимушена міграція, біженці, соціальна адаптація Війна в Україні призвела до найбільшої міграційної кризи в Європі з часів Другої сві тової війни. Понад 14,5 млн громадян виїхали з України після 24 лютого 2022 р., із них 11,7 млн – до країн Євросоюзу. Масштаби вимушеної міграції українців змусили країни ЄС вживати безпрецедентних заходів із надання нашим громадянам захисту від російської військової агресії. У статті проведено аналіз та виокремлено ключові моделі та механізми соціальної адаптації вимушених мігрантів з України в країнах Східної Європи (на прикладах таких аспектів у Польщі та Чехії). Зазначено, що фено мен соціальної адаптації вимушених мігрантів з України в країнах Східної Європи, насамперед Польщі та Чехії, у свою чергу базується на комплексі об’єктивних і суб’єктивних чинників. Визначальними серед них є спорідненість етнічних коре нів, історико-культурної спадщини, попередні багаті взаємозв’язки та досвід соці ально-економічної взаємодії. Впроваджене в країнах ЄС регулювання тимчасового захисту вимушених мігрантів, моделі й механізми соціальної адаптації українців, які отримали такий статус, свідчать про системність та ефективність цих заходів. Водночас 30-відсотковий показник мігрантів, які не бажають повертатися в Україну, поглиблює проблему катастрофічних наслідків масштабної міграції для найцінні шого капіталу України – її людського та інтелектуального ресурсу. Запропоновано напрями подальших наукових розвідок щодо європейських моделей та механізмів соціальної адаптації українських мігрантів, насамперед у країнах Східної Європи з їх подібною культурно-етичною ідентичністю, у контексті формування оптимальних умов і засад їхньої зворотної міграції та реінтеграції, а також можливості викори стання феномена соціальної адаптації вимушених мігрантів для реалізації євро прагнень України, її входження в ЄС.
Авторське право (c) 2023 Баннікова Катерина (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Антикризове регулювання економічних процесів в умовах масової міграції
Розділ: Статті Ключові слова: антикризове регулювання економіки, міграція населення, внутрішньо переміщені особи, вимушені мігранти Проблема антикризового регулювання економічних процесів в умовах масової мі грації населення є багатогранною і потребує міждисциплінарних підходів. За рік війни економіка України зазнала руйнівного впливу: скорочення реального ВВП, безпрецедентне зростання бюджетного дефіциту та інфляції, перебої в логістиці та торгівлі. Водночас війна такого масштабу також має значний вплив на економіку ЄС та країн світу. Експерти стверджують, що війна в Україні може перешкодити або на віть відтермінувати досягнення Цілей сталого розвитку ООН не лише для України, але й для ЄС та інших країн, особливо тих, що розвиваються і є більш вразливими до економічних загроз. Наслідки цієї війни вже позначилися як на місцевому, так і на глобальному рівнях. Уряд визначив чотири пріоритетні сектори, які, як очікуєть ся, стануть локомотивом економічного відновлення. Однак недостатня прозорість, високий рівень корупції, незавершеність судової, податкової та адміністративної реформ зменшують довіру інвесторів, стримують підприємництво та зводять нані вець стратегії економічного розвитку. Антикризове відновлення економіки України вже зараз підводить до висновку про необхідність формування оптимальних моде лей розвитку регіонів з урахуванням фактичного стану їх руйнування та ресурсних можливостей як у поточному, так і в післявоєнному періодах. Масштаби міграції на селення України є катастрофічними. Вирішення проблеми реструктуризації ринку праці є основою антикризового регулювання економіки. За приблизними оцінка ми, загальна кількість внутрішньо переміщених осіб та біженців за кордоном може сягнути 30–40% населення України. Об’єктивна невизначеність щодо тривалості війни та загроза можливого заморожування конфлікту підвищує ризики значного відтоку людського та інтелектуального капіталу. З іншого боку, хаотичний розпо діл внутрішньо переміщених осіб по регіонах України та руйнація багатьох підпри ємств і бізнесів призводять до дисбалансу трудових ресурсів. Ключові аспекти антикризового регулювання економічних процесів в умовах масового вимушеного переміщення населення, окреслені в даному дослідженні, а також основні засади ре структуризації ринку праці можуть стати напрямами наукових досліджень, спрямо ваних на формування ефективних стратегій.
Авторське право (c) 2023 Курилюк Юрій (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Вплив міграційних процесів на поширення транснаціональної легалізації (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом, у контексті предмету правопорушення
Розділ: Статті Ключові слова: Міграція, глобалізація, легалізація, відмивання коштів, предмет злочину, транснаціональне відмивання коштів Стаття присвячена питанню дослідження впливу сучасних міграційних та глобаліза ційних процесів економіки на поширення транснаціональної злочинності в розрізі злочину з легалізації (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом. У статті також проаналізовано предмет легалізації (відмивання) майна, одержаного злочин ним шляхом, а також найпоширеніші фази та стадії вчинення легалізації (відми вання) з таким майном, як одного із видів транснаціональних злочинів. Пошуком сутнісного змісту поняття предмету легалізації (відмивання) активів, одержаних злочинним шляхом, проаналізовано запропоновані підходи у цій проблематиці на уковців, судових висновків та у результаті запропоновано використання збірного поняття «майно», маючи на увазі будь-які активи, одержані повністю чи частково, а також як у прямий, так і в опосередкований спосіб внаслідок вчинення злочину. Установлено, що правопорушення з легалізації (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом, має міжнародний характер, набуваючи останнім часом ознаки транснаціонального злочину. Цьому сприяє безперешкодне переміщення (перераху вання) активів, які мають злочинне походження, у будь-яку юрисдикцію. Окремий суттєвий вплив на поширення та розповсюдження злочинності у сфері відмивання майна злочинного походження здійснюють глобалізаційні процеси, які створюють умови до транскордонного відмивання майна злочинного походження.
Авторське право (c) 2023 Кривонос Дарина (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Кримінальна відповідальність як єдиний критерій реальної боротьби з торгівлею людьми
Розділ: Статті Ключові слова: кримінальна відповідальність, торгівля людьми, звіт, програма протидії торгівлі людьми до 2025 року У статті висвітлюється реальний стан кримінальної відповідальності за торгівлю людьми за останні роки, а також пропозиції щодо удосконалення механізму при тягнення винних осіб до кримінальної відповідальності. Показано, що незважаючи на успіхи в міжнародній співпраці в сфері протидії торгівлі людьми, реальні показ ники притягнення до відповідальності знижуються останні роки. М’які покарання не відображають належним чином характер злочину й підривають ширші зусилля щодо боротьби з торгівлею людьми. Окрім корупції, яка робить торгівлю людьми безкарною показовим, є те, що вже шостий рік поспіль не винесено вироку жодному з причетних посадовців. У схваленій програмі протидії торгівлі людьми до 2025 року зазначені лише, в більшості не нові цілі, які будуть сприяти протидії торгівлі людьми у формі виявлення та розкриття злочинів, але в самому документі немає згадки про основний індикатор успішності системи кримінальної відповідальності за торгівлю людьми. Водночас без кримінальної відповідальності всі зусилля щодо забезпечення протидії торгівлі людьми стають марними, а отже система потребує реальних змін щодо реалізації норм кримінального законодавства, в тому числі запровадження електронного суду, строків розгляду справ, та перерозподілу справ з судів, в яких через надмірну завантаженість немає можливості розглядати справу в суди, яких мають можливість розгляду справи.
програма протидії торгівлі людьми до 2025 року
Авторське право (c) 2023 Мусатенко Віта (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Міграція населення внаслідок повномасштабної військової агресії проти України
Розділ: Статті Ключові слова: Міграція, Міграційна політика, військова агресія, Україна У статті висвітлюються зміни у міграційній ситуації в Україні після повномасштаб ного військового вторгнення російської федерації, створення на основі її аналізу пропозицій щодо вдосконалення міграційної політики. Визначається, що після повномасштабного військового вторгнення 24 лютого 2022 р. Україна стикнулася з небаченими в своїй новітній історії викликами. Військова агресія проти України призвела до появи небаченої з часів ІІ Світової війни міграції населення України. Із здобуттям 24 серпня 1991 р. Україною незалежності міграція пройшла свою певну еволюцію: спочатку переміщення мали переважно етнічний характер (через розпад СРСР) повернення на Батьківщину українців та кримських татар, колишніх політично репресованих і, з часом, соціально-економічні фактори міграції стали вирішальними. Внаслідок війни міграція з України за кордон стала для багатьох українців єдино можливою для порятунку свого життя та рідних. Хоча тимчасова міграція залишається переважаючою моделлю міграційної поведінки, але одночасно зростає тенденція до перетворення тимчасової міграції у постійну, що загрожує не минучою втратою частини інтелектуального і трудового потенціалу. Пропонується здійснення термінового формування державної адекватної міграційної політики та законодавства, що сприятиме забезпеченню врегульованої та безпечної міграції, захисту прав мігрантів і створення безпекових, економічних і соціальних передумови для повернення українців на Батьківщину.
Авторське право (c) 2023 Коломієць Наталія, Голець Віталій (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Кримінальна відповідальність за використання малолітнього мігранта для заняття жебрацтвом: національне та міжнародне законодавство
Розділ: Статті Ключові слова: війна, міграція, мігрант, біженці, торгівля людьми, кримінальна відповідальність, малолітні діти, жебрацтво Однією з ключових засад вітчизняної зовнішньої політики є забезпечення інтеграції України в європейський політичний, економічний та правовий простір з метою набуття членства в Європейському Союзі. Ця інтеграція має велике значення для розвитку країни, покращення її економіки, зміцнення демократії та забезпечення прав людини. Ратифікація міжнародних договорів та прийняття законів сприяють створенню пра вової основи для реформ та вирішенню проблем, зокрема в сфері торгівлі людьми. Конфлікт та війна часто призводять до значного збільшення ризику торгівлі людьми, адже вони створюють складну ситуацію, в якій люди можуть стати вразливими перед незаконною торгівлею та експлуатацією, яка проявляється у різних формах. Тому можливість доступу до ринку праці в Європейських країнах дійсно може зменшити ризик їхньої потенційної участі в торгівлі людьми, при цьому, важливо забезпечувати належний захист та підтримку біженців та переселенців. Згідно з нещодавнім аналі зом, який провели ЮНІСЕФ та Координаційна група агентств ООН з протидії торгівлі людьми (ICAT), 28% виявлених жертв торгівлі людьми у всьому світі становлять діти. Щодо України експерти ЮНІСЕФ із захисту дітей вважають, що діти, ймовірно, становитимуть ще більшу частку потенційних жертв торгівлі людьми, 34% врахо вуючи, що вони представляють понад половину всіх біженців, які покинули країну станом на сьогодні. В умовах становлення України як правової держави особливо актуальними є проблеми дитячого бродяжництва та жебрацтва, а також втягнення дітей в антисуспільну і злочинну діяльність. При цьому найбільше страждає воля, честь і гідність дитини, а також її здоров’я. Сучасне суспільство повинно приділяти більше уваги питанням захисту дитини від негативного впливу не тільки оточуючих, а і дорослих. Державні установи та громадськість зобов’язані активно розробляти запобіжні заходи, з метою запобігання цьому негативному явищу. Як зазначалося вище, сфера запобігання злочинів, пов’язаних з використанням малолітньої дитини для заняття жебрацтвом вимагає від учених вивчення не лише вітчизняного досвіду запобігання таким злочинам, а і аналізу ефективних зарубіжних практик подолання такого негативного явища як жебракування і використання дітей для жебракування. За даними Представництва Міжнародної організації з міграції (МОМ) — Агентства ООН з питань міграції в Україні за 30 років від торгівлі людьми в Україні постраждали близько 300 тис. осіб. Ключові аспекти, які пов’язані з використання малолітньої дитини для заняття жебрацтвом в умовах масового вимушеного переміщення на селення, окреслені в даному дослідженні, а також основні засади розв’язання даної проблеми як у національному так міжнародному законодавствах можуть стати на прямами наукових досліджень, спрямованих на формування ефективних стратегій.
Авторське право (c) 2023 Рощина Інна (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Характеристика осіб, які вчиняють шахрайство відносно іноземця або особи без громадянства: міжнародне та національне законодавство
Розділ: Статті Ключові слова: шахрайство, особа без громадянства, іноземець, кримінальна відповідальність, обман, зловживання довірою Оскільки іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов’язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, зако нами чи міжнародними договорами України, також іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб’єктності та основних прав і свобод людини. Крім того, засадами правового статусу іноземців та осіб без громадянства є те, що ті з них, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов’язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України; іноземці та особи без громадянства зобов’язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Іноземці та особи без громадянства користуються в Україні численними економічними правами і свобо дами і як суб’єкти права приватної власності, тому іноземці та особи без громадян ства, також можуть володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У їхній власності можуть перебувати житлові будинки, квартири, предмети особистого користування, засоби виробництва, кошти, також є суб’єктами свободи підприємницької діяльності, права на житло, права на достатній життєвий рівень. Але, також необхідно враховувати і те, що найбільш вразливі щодо вчинення відносно них кримінальних правопорушень виступають іноземці (особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав) та особи без громадянства (особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином), які мо жуть стати жертвою кримінального правопорушення проти власності (на прикладі, шахрайства) і вчинення щодо них кримінально-протиправних дій різного характеру (обману чи зловживання довірою), тому ми розкриємо головні аспекти притягнення до кримінальної відповідальності винних осіб (особу злочинця). Оскільки, шахрайство (заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи злов живання довірою), є універсальною нормою, яка охоплює будь-які види шахрайства та здійснює протизаконний вплив на волю та свідомість потерпілого у формі обману або зловживання довірою, а обманом виступає приховування певних відомостей або повідомлення потерпілому неправдивих відомостей, що має своєю ціллю введення потерпілого (іноземця чи особи без громадянства) в оману, а зловживанням довірою є недобросовісне використання довіри з боку потерпілого (в ролі яких виступають іноземці чи особи без громадянства).
Авторське право (c) 2023 Кришевич Ольга (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Кримінальна відповідальність за одержання неправомірної вигоди службовими особами на державному кордоні України
Розділ: Статті Ключові слова: кримінальна відповідальність, неправомірна вигода, службова особа, фізична особа, спеціальний суб’єкт, одержання, Державна прикордонна служба України, пункт пропуску Прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою (ст. 368 КК України) відноситься до числа досить поширених кримінальних правопорушень у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов’язаної з наданням публічних послуг. Особливо це стосується одержання неправомірної вигоди службовими особами на державному кордоні України. Одержання неправо мірної вигоди — це прийняття службовою особою неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вчинення або невчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади, покладених на неї організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, або таких, які вона не уповноважена була вчинювати, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів через своє службове стано вище. Передбачено одержання неправомірної вигоди в будь-якій формі, оскільки відповідальність за одержання неправомірної вигоди настає тільки за умови, якщо службова особа одержала її за виконання чи невиконання в інтересах того, хто надає таку неправомірну вигоду, або третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища. Способи вчинення корупційних кримінальних правопорушень службовими особами державної прикордонної служби України, а саме на одержання неправомірної вигоди: Одержання неправомірної вигоди складом при кордонних нарядів, які безпосередньо виконують завдання з охорони державного кордону України, за невжиття заходів контролю за дотриманням режиму державного кордону та прикордонного режиму; Зловживання посадовими особами наданими їм повноваженнями щодо встановлення заходів прикордонного режиму та контро лю за їх дотриманням щодо вчинення корупційних кримінальних правопорушень; Зловживання уповноважених посадових осіб під час проведення перевірки виконання іноземцями, особами без громадянства умов перетинання державного кордону у разі в’їзду в Україну, виїзду з України та транзитного проїзду територією України; Одер жання неправомірної вигоди посадовою особою за надання дозволу на незаконне вивезення дитини; Одержання складом прикордонних нарядів у пунктах пропуску (пунктах контролю) неправомірної вигоди під час перевірки наявності діючого на те риторії України договору обов’язкового страхування цивільно-правової відповідаль ності власників наземних транспортних засобів, які перетинають державний кордон України; Одержання неправомірної вигоди уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби за надання переваг у перетинанні державного кордону осо бам, транспортним засобам та вантажам, а також непритягнення до відповідальності за невиконання заходів режиму в пункті пропуску.
Авторське право (c) 2024 Задніченко Сергій (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Кримінальна відповідальність за службове підроблення під час перетинання державного кордону: національне та міжнародне законодавство
Розділ: Статті Ключові слова: державний кордон, кримінальні правопорушення, підроблення, перетинання державного кордону, службове підроблення, офіційний документ Гарантоване на конституційному рівні право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, є розвитком положень міжна родно-правових актів, згідно з якими кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну. Із введенням в Україні з 24.02.2022 воєнного стану суттєвих змін зазнало правове регулювання відносин у сфері перетинання державного кордону України, зокрема військовозобов’язаними громадянами України чоловічої статі. Не вдаючись до аналізу конституційності і законності такого регулювання, наголошується на його вимушеності, а також зосереджує увагу на дослідженні по хідних правових явищ — функціонуванні протиправних способів (схем) «обходу» військовозобов’язаними чоловіками заборони на виїзд за межі України в умовах воєнного стану. Більшість із вищезазначених схем передбачають вчинення службового підроблення як складника механізму функціонування відповідної схеми. Виділено та проаналізовано дві найбільш типові кримінально-правові ситуації, за яких має місце саме службове підроблення при перетинанні державного кордону України: службове підроблення, вчинене визначеними суб’єктами (лише певними службовими особами) та службове підроблення документів, які підтверджують спеціальний статус. Наявний нормативний зміст положень закону про кримінальну відповідальність щодо службового підроблення потребує окремих уточнень, а покарання доцільно підвищити, з огляду на поширеність службових підроблень у корупційних схемах щодо перетинання державного кордону.
Авторське право (c) 2024 Мельник Олександр (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Протидія незаконній міграції засобами кримінального права
Розділ: Статті Ключові слова: пособництво, організація кримінального правопорушення, переправлення осіб через державний кордон, нелегальна міграція, організація незаконної міграції У статті аналізується законодавче формулювання статті 332 КК України «сприяння організації переправлення через державний кордон порадами, вказівками...». При цьому увага акцентується на етимологічному аспекті, і загальних положеннях про співучасть у кримінальному правопорушенні. Констатується, що буквально під сло восполученням слід розуміти діяльну участь у здійсненні комплексу заходів щодо перевезення чи переведення особи через державний кордон. Але чи можна здійсненню комплексу заходів допомогти порадою чи вказівкою? Аргументується необхідність уточнення редакції статті 332 КК України. Стаття 332 КК України «Організація неза конної міграції» пропонується виглядати у такій редакції: «1. Організація незаконного в’їзду в Україну, перебування на території України, транзитного проїзду (транзиту) через територію України або виїзду з України іноземця (особи без громадянства) або створення для цього умов, вчинені з корисливих мотивів (організація незаконної міграції), — карається арештом, обмеженням волі на строк від трьох до п’яти років або позбавлення волі на той самий строк з конфіскацією транспортних засобів або міграції, вчинена способом небезпечним для життя чи здоров’я іноземця (особи без громадянства), або поєднана з жорстоким чи таким, що принижує його (її) гідність, поводженням, або вчинена повторно, або групою осіб за попередньою змовою, або службовою особою з використанням своїх службових повноважень, — карається позбавленням волі на строк від п’яти до семи років з конфіскацією транспортних засобів або інших засобів вчинення кримінального правопорушення та з конфіска цією майна або без такої».
організація кримінального правопорушення
переправлення осіб через державний кордон
Авторське право (c) 2024 Митрофанов Ігор (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Службово-бойова діяльність Державної прикордонної служби України: запрошення до дискусії
Розділ: Статті Ключові слова: Державна прикордонна служба України, Національна гвардія України, оперативно-службова діяльність, службово-бойова діяльність, правове регулювання, воєнні (бойові) дії Стаття присвячена постановці проблеми щодо розуміння оперативно-службової та службово-бойової діяльності Держприкордонслужби в умовах ведення воєнних (бойових) дій. У статті розглядаються актуальні аспекти функціонування та виклики, з якими стикається Держприкордонслужба в умовах збройної агресії росії у частині правового регулювання реалізації її функцій. Запропоновано до обговорення в експертному середовищі проблеми законодавчого унормування проблемних питань, що виникають у процесі застосування сил і засобів Держприкордонслужби під час безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій. Констатується, що Держприкор донслужба є правоохоронним органом спеціального призначення, проте наділена військовими функціями, діяльність якого спрямовується та координується МВС. Наявність військових функцій дає підстави для введення у нормативно-правовий обіг такої дефініції, як «службово-бойова діяльність». Службово-бойова діяльність характеризуватиме виконання Держприкордонслужбою завдань у звичайних умовах — «службова діяльність», а в умовах загострення оперативної обстановки (воєнний стан) — «бойова діяльність». Акцентується увага на тому, що не всі органи і підроз діли Держприкордонслужби виконують бойові завдання у широкому їх розумінні, що потребує виділення у її структурі окремих бойових підрозділів, основним при значенням яких буде виконання виключно бойових завдань. У статті розглядається важлива проблема діяльності Держприкордонслужби, констатується її актуальність у сучасному контексті, демонструючи потребу в пошуку нових рішень та підходів для зміцнення прикордонної безпеки України. Звертається увага на необхідності кодифікації законодавства про державний кордон України.
Авторське право (c) 2024 Халимон Сергій, Пузирьов Михайло (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Правове регулювання тимчасового захисту переміщених осіб з України в країнах Європейського Союзу
Розділ: Статті Ключові слова: Директива, тимчасовий захист, права людини, переміщені особи, масова міграція Стаття присвячена дослідженню теоретичних і практичних питань правового регулю вання тимчасового захисту переміщених осіб з України в країнах Європейського Союзу. Проаналізовано Директиву Ради ЄС 2001/55/ЄС про мінімальні стандарти надання тимчасового захисту у випадках масового припливу переміщених осіб та про заходи підтримки балансу у зусиллях держав-членів у зв’язку з прийомом та наслідками такого прийому від 20 липня 2001 р. Розглянуто національні нормативно-правові акти деяких країн — членів ЄС, що регламентують умови та процедуру отримання тимчасового захисту. Досліджено поняття «тимчасовий захист», «переміщені особи» та «масовий наплив осіб». Підкреслено, що під «тимчасовим захистом» слід розуміти процедуру виключного характеру з метою забезпечення невідкладного та тимчасового захисту переміщених осіб у разі їх масового напливу або передбачуваного масового напливу з третіх країн, які не можуть повернутися в країну свого походження, зокрема, коли існує ризик, що системи притулку держав-членів не зможуть впоратися з великим притоком без зниження ефективності свого функціонування для зацікавлених осіб, а також інших осіб, які просять надати їм захист. Наголошено на деякій проблематиці й особливостях надання тимчасового захисту в країнах — членах ЄС. На прикладі законодавства Республіки Польща та Чеської Республіки проаналізовано категорії осіб, які мають право претендувати на отримання тимчасового захисту в цих країнах.
Авторське право (c) 2024 Калиновський Богдан (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Правовий захист від загроз із тимчасово окупованої території України
Розділ: Статті Ключові слова: тимчасово окупована територія, державний кордон, юридична відповідальність, кримінальне правопорушення, адміністративні правопорушення, правове регулювання У статті розглядаються деякі аспекти правового регулювання захисту суспільних відносин від загроз із тимчасово окупованої території України, що полягають у пору шенні порядку в’їзду на тимчасово окуповану територію або виїзду з неї. Державний кордон України в Криму, так само як і на Сході України, на сьогодні так і залишився у тих самих межах, що був до окупації. Водночас українські органи державної влади наразі не можуть забезпечити недоторканність цих ділянок державного кордону, а тому до тимчасово окупованої території з інших держав можуть потрапити зло чинні формування, контрабандні товари, нерегулярні мігранти тощо. Установлено, що нормами статей 332-1 КК України та 204-2 КУпАП охороняються суспільні відносини, що забезпечують встановлений і врегульований законодавством про державний кор дон збалансований стан захищеності від зовнішніх і внутрішніх загроз охоронюваних інтересів людини, суспільства й держави (прикордонна безпека України). Визначено засади притягнення осіб за порушення порядку в’їзду на тимчасово окуповану тери торію або виїзду з неї в умовах карантинних обмежень та воєнного стану.
Авторське право (c) 2024 Курилюк Юрій (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Новітні підходи захисту вимушено переміщених осіб у праві Європейського Союзу
Розділ: Статті Ключові слова: тимчасовий захист, права людини, правове регулювання, право ЄС, переміщені особи, вимушена міграція У статті розглядаються особливості правового регулювання тимчасового захисту громадян України в Європейському Союзі. Розкрито чотири форми захисту вимушено переміщених осіб в праві ЄС, зокрема: надання статусу біженця відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 р.; надання статусу додаткового (субсидіарного) захисту; надання тимчасового захисту відповідно до Директиви Ради ЄС 2001/55/ЄС про мінімальні стандарти надання тимчасового захисту у випадках масового припливу переміщених осіб та про заходи підтримки балансу у зусиллях держав-членів у зв’язку з прийомом та наслідками такого прийому від 20 липня 2001 року; надання гума нітарного захисту, тобто надання міжнародного захисту з гуманітарних міркувань на основі національного законодавства держав-членів ЄС. Підкреслено, що статтею 3 Директиви Ради ЄС 2001/55/ЄС встановлюється можливість для держав-членів ЄС передбачити на національному рівні більш сприятливі умови для переміщених осіб, що на практиці й призвело до наявності різних умов для отримання тимчасового захисту.